Varlaukio geležinkelio stočiai - 90 metų
Iš Lybiškių kaimo praeities
Lybiškiai, tuomet Viduklės valsčiuje buvęs dvaras, minimi nuo 1583 m. O jau 1820 m. čia užfiksuoti 7 kiemai, 89 gyventojai. Nuo 1902 m. Lybiškiai priklausė Skaudvilės valsčiui, kuriame buvo net trys palivarkai ir kaimas, o juose gyveno 167 žmonės. 1916 m. vokiečių okupacinė valdžia nutiesė Lauksargių- Radviliškio geležinkelį, kurio atsiradimas prisidėjo prie kaimo gyvenvietės augimo.
1923 m. gyventojų surašinėtojai jau rado 30 ūkių, 201 gyventoją. Lybiškių suklestėjimas prasidėjo sovietmečiu, kai kaimelis tapo centrine „Ąžuolo“ kolūkio gyvenviete. Nuo 1989 m. čia gyveno net 423 žmonės, o 2001 m., uždarius geležinkelio stotį, gyventojų skaičius Lybiškiuose sumažėjo ir pagal statistikos duomenys nuo 2017 m. čia gyveno tik 270 gyventojų.
Nutiesus geležinkelį Lybiškiuose, 1933 m. buvo įrengtos dvi stotys, kurių pavadinimas neatitiko jų geografinės vietos. „Lybiškių“ stotelė buvo į vakarus nuo kaimo, prie Ožnugario, o pačiuose Lybiškiuose stotis pavadinta „Varlaukio“ vardu. Varlaukio geležinkelio stoties pastatas išlikęs autentiškas, jo išvaizda nepasikeitė. Tai geras tuo metu statytų mažųjų geležinkelio stočių pavyzdys, kuomet pastatas turi modernizmo bruožų, buvo reprezentatyvus ir funkcionalus, sujungtas su prekių sandėliu bei pasižymintis ir istorine verte (iš V. ir J. Almonaičių knygos „Pietų Karšuva“, 288 psl.).
Darbas geležinkelio stotyje
Varlaukio geležinkelio stotis anksčiau priklausė Pabaltijo geležinkelio ruožui, Lietuvai atgavus nepriklausomybę - Šiaulių geležinkelio apygardai. Stoties veiklai užtikrinti reikėjo šių pareigybių darbuotojų: stoties budėtojų, iešmininkų – pervažininkų, kelio darbininkų, apeigininkų, komercijos darbuotojų. Eismininkų ir komercininkų darbą kontroliavo, jiems vadovavo bei krovos darbais rūpinosi stoties viršininkas, o už kelių tarnybos darbą buvo atsakingas kelio meistras. Vieną kartą per mėnesį stoties viršininkas su kelio meistru apžiūrėdavo visus stoties įrenginius ir priimdavo sprendimus dėl jų veikimo, kuo galima naudotis, o kas saugiam eismui užtikrinti privalo būti suremontuota. Būdavo atvejų, kad įrenginiais naudotis uždrausdavo.
Stoties budėtojas buvo atsakingas už saugaus traukinių eismo organizavimą, ruošė traukinių priėmimo ir išleidimo maršrutus, įjungdavo atitinkamus šviesoforo signalus. Visa tai būdavo atliekama specialios įrangos pagalba, todėl stoties budėtojo darbas buvo be galo tikslus ir reikalavo didžiulės atsakomybės. Žodiniai pasakymai buvo reglamentuoti ir susigalvojęs bet ko nepasakysi, turėjai kalbėti tiksliai taip, kaip reglamente.
Geležinkelio stoties darbas turėjo būti organizuojamas taip, kad krovos operacijos truktų kuo trumpiau, nes tai įtakojo prastovų laiką, už kurį reikėjo brangiai mokėti. Todėl atvežti vagonai iškrovai turėjo būti kuo greičiau nuvaromi į paskirties vietą.
Jaunų specialistų poreikis ir jų apgyvendinimas
1933 m., prie pat geležinkelio bėgių buvo pastatyta ne tik stotis, bet ir daugiabutis namas su ūkiniais pastatais stoties darbuotojams. Dauguma darbuotojų buvo ne vietiniai, o aplinkinių kaimų gyventojai, todėl daugiabutyje bei stoties antrajame aukšte buvę du butai buvo pilnai apgyvendinti. Darbas buvo atsakingas ir sunkus, todėl dažnai tarp darbininkų vyko kaita. Pasilikdavo tik tie, kurie sukurdavo šeimas ir turėjo kur gyventi. Sovietmečiu, baigusios Vilniaus geležinkelio technikumą, atvyko Irena Uzdraitė, Ona Samoškaitė, Irena Šestak, Kristina Pilken, Olga Bugai - Juknevičienė. Visos čia susirado antras puses ir liko gyventi Lybiškiuose.
Prisiminimai apie stotį karo metais
Stanislovas
Turskis, šiuo metu gyvenantis Klaipėdoje, prisimena kad jo tėvelis Mikalojus
Turskas 1940 m. dirbo geležinkelio stotyje revizoriumi. 1941 m. gavo paskyrimą
dirbti Varlaukio stotyje. Buvo paskirtas butas, tad jis su šeima apsigyveno
Lybiškiuose, geležinkelininkų name prie stoties, kur pradėjo dirbti budėtoju. Stoties
viršininkais tada buvo Stoškis, Sujevič, Jukna, kurie buvo atvažiuojantys,
todėl dažnai keisdavosi. 1943 m. tėtis Mikalojus buvo paskirtas stoties
viršininku. Tuo metu vyko karas, vokiečiai jo nelietė, nes darbas geležinkelyje
buvo kaip sukarinta tarnyba
![](https://site-951038.mozfiles.com/files/951038/medium/340968834_763417891968646_2284004745694209552_n.jpg?1681998032)
Varlaukio geležinkelio stoties paveikslas (Iš asmeninio K. Turskytės - Pumputienės archyvo)
Stotis po vokiečių atsitraukimo 1944 m.
1944 m. vokiečiai atsitraukdami norėjo susprogdinti stotį, todėl jie užminavo pastatą. Tuo metu atskrido rusų naikintuvai, kurie pradėjo bombarduoti geležinkelio ruožą. Vokiečiai skubiai sušoko į dreziną ir nesuspėjo uždegti Bigfordo virvelės. Stoties darbininkai pasislėpę viską matė ir vokiečiams pasišalinus, likvidavo sprogmenis. Po savęs vokiečių kareiviai susprogdino tik tiltus ir pervažas. Plačiau apie šį įvykį galite paskaityti 2001 m. laikraštyje „Šviesa“ Nr. 39 ir 40 straipsnyje „Geležinkelio paslaptis“ (laikraščio kopiją rasite Lybiškių bibliotekoje). Apie kraupius karo metų įvykius prie geležinkelio stoties pasakojo, dabar jau šviesios atminties Lybiškių kaimo gyventojas Antanas Atkočaitis.
Stoties viršininkai 1950- 2001 m.
1950 m. stočiai ėmė vadovauti Juozas Katinas, vėliau jį pakeitė Juozas Mažulis. Jis išdirbo gal tris metus, nes sirgo sunkia nepagydoma liga. Po jo mirties stočiai vadovauti pradėjo Viktoras Zgurskis, bet jis buvo ne vietinis, todėl ilgai neužsibuvo. Jį pakeitė jaunas specialistas, baigęs Vilniaus geležinkelininkų mokyklą – Eugenijus Turskis, bet metų bėgyje jis buvo pašauktas į sovietų armiją. Į jo vietą buvo komandiruotas budėtojas Antanas Gailius iš Lyduvėnų. 1967 m. jis buvo paskirtas stoties viršininku ir jai vadovavo 20 metų. Buvo reiklus ir griežtas vadovas. Jam išėjus į pensiją, stočiai laikinai vadovavo Olga Bugai - Juknevičienė. Jauna specialistė apsigyveno pačioje stotyje, nes trūko laisvų kambarių daugiabutyje. Ją vėliau pakeitė Kristina Ivanauskienė, dirbusi budėtoja. Ji stočiai vadovavo iki 2001 m., kol buvo uždaryta.
![](https://site-951038.mozfiles.com/files/951038/342068122_195385186609871_5889047835656629181_n.jpg?1681998767)
Stoties viršininkė – Kristina Ivanauskienė praleidžia traukinį, 1998 m. (Nuotrauka asmeninio R. Ivanausko archyvo)
Pokario metų kelio darbininkų atsiminimai
Pasakojo
Petras Bardauskas, gim. 1922 m., Petkaičių km. gyventojas. Grįžęs
iš sovietų armijos, 1947 m. pradėjo ieškoti darbo Kubiliškės kaime, Jurbarko
rajone, kur gyveno sesuo Bronė Banienė su vyru Pranu. Kadangi sesers vyras dirbo
geležinkelyje apeiginiu, jis jam padėjo gauti darbą geležinkelio tiltų statybos
brigadoje, kur išdirbo 7 metus. Tuo metu brigadininkas buvo Petraitis, meistras
Abramkis, žydas iš Pagėgių miestelio. Pokario metais tiltai buvo apgriauti,
todėl statė naujus per upes: Upyną, Upynikę, Trišiūkštę, Šėmę, medinius postus
prie pervažų, garsųjį Lyduvėnų tiltą, susprogdintą karo metais. Kartu su juo
dar dirbo A. Žičkus, A. Petraitis, Andrikis, Pr. Kulpys, P. Šimaitis,
Mikelaitis. Kiti buvo nevietiniai, o atvykę iš Nemakščių, Verėpų, Skaudvilės.
Darbas buvo sunkus, tašė rąstus kirviais, viskas buvo daroma rankomis, o mokėjo
labai mažai. Iš pradžių kelis červoncus, vėliau - pirmaisiais rubliais. Kelionės
traukiniu darbininkams būdavo nemokamos. 1950 m. sukūrė šeimą, pragyventi iš
kelių rublių buvo sunku, todėl 1956 m. išėjo iš geležinkelio ir pradėjo dirbti Varlaukio
mašinų – traktorių stotyje vairuotoju.
Darbuotojų prisiminimai. Darbas geležinkelyje (1967 – 2001 m.)
Pasakojo Rūta Žilevičienė, buvusi stoties budėtoja, šiuo metu gyvenanti Marijampolėje. Į Varlaukio geležinkelio stotį atvyko dirbti su šeima 1971 m. Iš pradžių dirbo budėtoja, vėliau krovinių prekių priėmėja – išdavėja. Tuo metu, per 12 val. reikėjo praleisti net 23 traukinius, kurie ir tiesioginiai buvo, ir manevruodavo. Kolektyve dirbo 13 žmonių. Atlyginimas iš pradžių buvo tik 56 rb. Stoties viršininkas buvo Antanas Gailius, vėliau – Olga Bugai - Juknevičienė.
Pasakojo Nijolė Mančinskienė, išdirbusi geležinkelio tarnyboje 10 metų. Pradėjo dirbti 1981 m. iešmininkės pareigose. Darbo subtilybių išmokė ilgametė darbuotoja Eugenija Gaidamavičienė. Septynis metus buvo iešmininke, vėliau iki uždarymo dirbo stoties budėtoja. Iešmininko darbas buvo sunkus fiziškai – ir dieną, ir naktį, ir per speigą. Reikėjo rengti maršrutus į skirtingus kelius. Kai ji dirbo, tuo metu naktį dar kursuodavo ir keleiviniai traukiniai: Kaliningradas – Ryga , o dieną Šiauliai – Pagėgiai. Žmonės dažnai važiuodavo į Rygą, o dar dažniau į Tauragę apsipirkti, o jaunimas į studijas Šiauliuose. Prekiniai traukiniai sustodavo irgi dažnai, būdavo iškraunamos anglys, kalkės, trąšos, žemės ūkio technika. Nuolat virė darbas, tad ilsėtis nebūdavo kada. Bet darbas vis tiek patiko. Savo dukrai Jolantai patarė, kad studijuotų geležinkelininkų mokslus, nes tikėjo, kad geležinkelis visais laikais bus reikalingas. Džiaugiasi, kad šiuo metu dukra Jolanta Mančinskaitė – Buitkienė yra Pagėgių atraminės geležinkelio stoties vadovė.
![](https://site-951038.mozfiles.com/files/951038/medium/328854115_897383258205113_2280069714480826834_n.jpg)
N. Mančinskienė su kolegėmis: I. Gustienė, K. Ivanauskienė, O. Prosevičienė, O. Adomaitienė, I. Vilčinskienė (Nuotrauka iš asmeninio N. Mančinskienės archyvo)
Su kolegėmis budėtojomis: K. Ivanauskienė, I. Gustienė, O. Adomaitienė, N. Mančinskienė (Nuotrauka iš asmeninio I. Vilčinskienės archyvo)
Pasakojo Loreta Mančinskienė. Dirbti
pradėjo iešmininke 1991 m., jos pareigos buvo pusiau centralizuoto iešmo
valdymas, traukinių priėmimas ir manevravimas. 1991 -1995 m. dar kursuodavo
keleiviniai traukiniai: 8.30 stotyje sustodavo traukinys maršrutu „Radviliškis
– Pagėgiai“, o grįždavo 13.10 „Pagėgiai – Radviliškis" per Tauragę.
Lybiškių ir aplinkinių kaimų gyventojams buvo labai patogu apsipirkti
Tauragėje, o ir kelionė buvo nebrangi. Vėliau, dėl mažo keleivių kiekio,
maršrutas buvo panaikintas. Pirmaisiais Lietuvos Nepriklausomybės metais
praleisdavome po 10 – 12 krovininių ešelonų su naftos, cemento produktais, trąšomis,
mediena. Stotyje buvo ir iškrovos, ir pakrovos. Daugiausiai iškraudavo trąšas
ir pakraudavo rastus į Kaliningrado sritį UAB “Varlaukis“, (Direktorius M.
Butkus) ir Žilinsko įmonė – elektros kabelius. Darbas buvo labai atsakingas,
nes menkiausia klaida galėjo įtakoti iešmo sugadinimą, dėl to galėjo nuvirsti
riedmenys ir būti sugadintas bėgių ešelonas ir važiavimo kelias.
Tradicine tapusi Atminimo valanda Varlaukio geležinkelio stotyje, pagerbiant tremtinių ir politinių kalinių atminimą.
Nuo 1996 m. Varlaukio geležinkelio stotyje vyksta Atminimo valanda, skirta paminėti Vilties ir Gedulo dieną. Iš šios stoties buvo išvežta apie 60 šeimų, o iš viso Jurbarko rajono į Sibirą buvo išvežti 1693 žmonės (informacija iš knygos 1941-1952 m. Lietuvos tremtiniai 1 d.).
Eiles deklamuoja K.Kionies, L. Sabutytė, I. Rusteikaitė, D. Adomaitytė, 1998 m. (Nuotrauka iš L. Keterienės archyvo)
![](https://site-951038.mozfiles.com/files/951038/medium/287729001_5498422900167707_7453852536258639144_n.jpg)
Stoties uždarymas
Stotis uždaryta 2001 m. rugpjūčio 28 d. Atsarginiai bėgiai išmontuoti 2003 m., sumažėjus eismo intensyvumui.
Atminties centro kūrimosi pradžia Lybiškiuose, Varlaukio geležinkelio stotyjeAtminties centras Lybiškiuose turėtų tapti vienu svarbiausių lietuvių istorinio atminimo ir savimonės formavimo centru, kurio svarbiausi sėkmingo veikimo principai būtų autentiškumas ir gyvybingumas - saugoma istorija įamžintų praeitį, o aktyvi centro veikla padėtų žmonėms prie to prisiliesti, pažinti ir suprasti.